NEPŘIJETÍ
NEPŘIJETÍ
Moje máma mě stále nepřijímá jako dospělou osobu.
Je mi nepříjemné s ní být, protože mě jen kritizuje a nikdy neocení, co dělám..
Můj partner mě stále nepřijímá takovou jaká jsem.
Je mi to líto. Zaměřuje se na to, co se mu nelíbí, ne na to, co je v našem vztahu krásné.
Moje dospělé děti mě stále nepřijímají. Bolí mě to. Mají svou představu o tom, jaká bych měla být, kterou nenaplňuji.
Nepřijetí druhými lidmi..
Proč to tak vnímám? Proč to tak mám?
Jsem já dost přijímající?
Vnímám mámu jako dospělou bytost s respektem k jejímu způsobu života, komunikace?
Jsem už dospělá a lásku a přijetí dávám
nebo stále jen dětsky potřebuji a očekávám?
Vnímám svého partnera jako dokonalý ideál nebo člověka, který je na stejné cestě zrání jako jsem já sama?
Jsem už dospělá a schopná sebereflexe bez pocitu křivdy?
Jsem dost silná, abych ustála, když mě partner chce poskládat do krabičky svých dětských zvyků?
Dokážu už lásku dávat a přijímat partnera, přestože mi lásku zrovna teď nedává a nepřijímá mě?
Vnímám své děti jako nevděčné nebo jim dokážu porozumět, díky svému vlastnímu prožitku s rodiči?
Dokážu přijmout, že mé děti vyrostly sice fyzicky, ale uvnitř ještě stále dětsky otevírají zobáčky s pocitem, že mají právo?
Přijmu, že musím ustát i tuto jejich pubertu, a čekat až vnitřně dojdou do respektující, láskyplné dospělosti?
NEPŘIJETÍ jiných
mě vede zpět ke mně
a mé schopnosti a ochotě
PŘIJÍMAT, MILOVAT, RESPEKTOVAT, DŮVĚŘOVAT, RŮST,..
![](https://1a7a575975.clvaw-cdnwnd.com/bb1553739aec31a02cd7196ec0fde0c5/200001165-dbb03dbb07/194724060_5487148591358582_9024884367533917380_n.jpg?ph=1a7a575975)